Під Новий рік і Різдво, як ніколи, дуже хочеться чудес. Щоб ось так: відчинив вхідні двері – а там воно, Чудо! Тільки адже так лише у фільмах буває так книжках. Зазвичай чекаєш чуда, відкриваєш двері знову і знову – і нічого. І так з року в рік. А потім одного разу прокидаєшся з думкою: "Все! Досить! Чудес не буває! Пора дорослішати!" І перестаєш вірити в чудеса... А потім і взагалі в Бога. Як не втратити віру в чудо і в Господа – нам розповів монах з 30-річним стажем, намісник Києво-Печерської лаври митрополит Павло.
- Владико, як не втратити віру в чудеса, якщо в твоєму житті нічого чудесного не відбувається?
- Ви просто їх не бачите! Чудес в житті кожного багато. Взагалі чудо – те, що ми з вами живі, що ми прийшли з небуття в буття, що Господь нагородив нас Таїнством хрещення. У моєму житті – дуже багато чудес! Коли в 1986 році, при пожежі в семінарії в Троїце-Сергієвій лаврі у вогні згоріли п'ять осіб, вижив тільки я. Ніхто так і не знає, яким чином залишився живий, але на все воля Божа. Це було диво. Пізніше, перед складною операцією на серці, у моєму ліжку я побачив ікону "Собор святих Печерських".
![](https://cdn.segodnya.ua/images/main/icons-siri.png)
- Вам принесли ікону – або вона сама з'явилася вам?
- Це було явлення. Ікона була біля мене кілька днів, а коли мені стало легше – вона стала невидима. Мені зробили складну операцію, дивом витягнувши мене з того світу. В цей же час до стін Лаври прийшли натовпи людей, охочих захопити Лавру, вигнати монахів і "порізати владику Павла". На що братія відповідала: "Та його вже порізали без вас!" – маючи на увазі перенесену операцію. Коли мені повідомили про напад, я став старанно молитися, заволав до Всемогутнього Бога. Одна справа образити людину, інша – йти на обитель, на храм. Ви не можете уявити, наскільки це важко! І тоді в молитві у мене було видіння: з воріт Лаври вийшли безліч преподобних, обійшли навколо і повернулися в монастир. Тоді я подзвонив братії і сказав: "Не переживайте, Господь нас не залишить! Преподобні прийшли зберігати нашу обитель". Дійсно, мітингувальники ще якийсь час постояли і розійшлися.
- Виходить, Святі Печерські, як і в минулі століття, захистили свою Лавру?
- Господь і святі завжди чують наші щирі благання і відповідають на молитви. Особливо якщо мова йде про порятунок духовної обителі. Ворог роду людського не дрімає, але Господь по своїй милості і по щирим молитвам видаляє людини від усякого зла. Коли ми вже перестаємо сподіватися на людей, свої сили і починаємо сподіватися тільки на Бога. Так зі мною сталося ще одне диво. Якщо подивитися на мою медичну картку, на ній написано: "Загадковий хворий". Знаєте чому? Тому що кожен раз лікарі губляться в здогадах – чим мене отруїли на цей раз? Останній раз виявився взагалі з області фантастики. Який тільки діагноз не ставили!...
- А ви боялися смерті? Кажуть, монахи не бояться смерті...
- Монахи просто інакше ставляться до смерті, ніж люди в миру. Але точно можу сказати: вмирати якось не хотілося. Я тільки просив: "Господи, прости мої гріхи! Якщо можливо, допоможи мені! Дай сил!" І тут я побачив зліва від себе стоїть постать святителя Луки Кримського. Наступні три дні, поки у мене брали аналізи і в черговий раз з'ясовували, в чому причина хвороби, святитель Лука стояв біля мене. Після семигодинної операції з'ясувалося, що цей вид бактерій лікується не сучасними антибіотиками, а чи не першими, ще часів професора Пирогова (до речі, цей великий лікар чимало потрудився саме в Криму, під час Кримської війни. – Авт.). Після першої ж крапельниці мені стало легше – і святитель Лука став невидимий.
- Мені ось ніколи не були святі, розкажіть, як це? Як поводився святитель Лука?
- Він просто стояв біля мого ліжка – і все. Але це його молитовне заступництво мене зміцнило. Уявіть тільки, коли ти три доби не спиш! Звичайно, я до нього звертався і просив: "Якщо є твоя милість і бажання зберегти мені життя – допоможи мені! Вже якщо я навіть не можу встати з ліжка, будь моїм ходатаєм у той час, коли я стану перед престолом Божим". Однак скільки я після цього не просив у Господа: "Чи можна мені ще раз побачити святого Луку!" – святий більше не з'являвся. Після одужання, в подяку за клопотання перед Господом в моєму зцілення, я замовив ікону для храму Святої Живоначальної Трійці в Сімферополі, де зберігаються мощі святителя Луки. Ікона вийшла завелика – 180х120 см, але так просили зробити насельниці монастиря. Головне, що її встигли завершити до свята Собору Кримських святих – 26 грудня.
- Як плануєте транспортувати таку величезну ікону, та ще й в Крим?
- Повезу її залізницею. Бог вирівняє. Потрібно обов'язково дякувати Богові і святих за надану милість. Це священна традиція.
- Багато хто скаже: я ось теж був при смерті, але до мене святий Лука не був!
- Значить, погано молилися! Господь дарує свою милість людині тоді, коли він втратив останню надію на себе, на людей, на цей світ. Коли людина в радості – він найчастіше забуває взагалі, хто такі святі. Коли людям добре – хіба їм потрібен святитель Лука або преподобні Антоній і Феодосій? Потрібні п'янки, гулянки, так звані друзі, курорти, подорожі. А от коли вичерпуються усілякі людські надії на життя, тоді в немочі людській сила Божа починає діяти.
Ікона святого Луки розміром 180х120 см, написана в дар за зцілення, перевезена в Крим.
СВЯТИТЕЛЬ ЛУКА: "піп-шаман" провів 11 років у таборах за норовистість і "ходіння" з хрестом
Хірург, професор медицини Валентин Феліксович Войно-Ясенецький – єдиний канонізований святий, за життя отримав Сталінську премію. Архієпископ Лука провів у таборах в цілому 11 років. Його навіть кілька разів засуджували до страти, але Бог чудесним чином залишав його в живих, міняючи кару на заслання. У далеких глибинках талановитого лікаря швидко відзначали: "Скаже піп-шаман слово – сліпий відразу зрячим стає! Поїхав – і знову в усіх очі болять!". Незважаючи на те, що на лекції з хірургії він приходив виключно в рясі, його поважали навіть комуністи. Якось йому поставили питання: "От ви розрізаєте серця, чи бачили ви душу?". Батюшка відповідав: "Мені багато разів доводилося робити операції на голові і розкривати черепну коробку, але я ніколи не бачив там розуму".
Його називали "непокірним" за те, що служив у храмі всупереч усім заборонам. Тих, хто внадиться хрест з купола зняти, високий і міцний батюшка міг легко скинути зі сходів. Потім всім "скинутим" зробити операції, а після піти в міліцію і покаятися: "Арештуйте мене, я у гніві згрішив перед Богом і людськими законами". Під час війни він сам попросився "в найважче місце людей рятувати". Його відіслали у військовий госпіталь. Ліків вічно не вистачало, тому, за спогадами сучасників, у батюшки завжди поруч стояв казан з киплячою олією. Перед операцією хворому давали випити розведений спирт, а після операції обливали рану киплячою олією. Біль був відразу жахливий, зате рана швидко затягувалася, потім зачищалася – і людина досить швидко видужувала. За це в 1944 році його нагородили Сталінською премією.
На його похорон у 1961 році в Сімферополь приїхали тисячі людей. На місці його поховання стали відбуватися дива. І сьогодні віруючі часто розповідають, як він являється під час найтяжчих операцій, бере за руку хірурга, вказує – що не так. У 1995 році архієпископ Сімферопольський і Кримський був зарахований до лику святих.