Події, які відбулися в країні за останній рік, народили потужний волонтерський рух. Звичайно, і до цього часу чимало українців безкорисливо допомагали іншим. Будь то діти-сироти, матері-одиначки або немічні старі. Але за останній рік рух волонтерів став подією воістину всеукраїнського масштабу: мабуть, не залишилося сьогодні в країні людей, які не допомагали б військовим, переселенцям або жителям окупованих територій. "Сегодня" дізналася, як це – бути волонтером.
По-донецьки. Кожен день група "Відповідальні громадяни" приїжджає в найдальші і найнебезпечніші куточки шахтарської столиці, щоб доставити живуть там землякам все найнеобхідніше: воду і продукти, одяг та обігрівачі, ліки і навіть дитячі іграшки. У групі близько 50 волонтерів. Але розповідати про себе вони не хочуть – побоюються бойовиків, які за допомогу звичайним людям запросто можуть позбавити життя. Але ж від волонтерів залежать сотні звичайних людей, позбавлених даху над головою і звичайних людських радощів. Щоб на собі відчути, наскільки важко психологічно людям, які вирішили допомагати донеччанам в окупованому місті, "Сегодня" відправилася з волонтерами на околицю Донецька, де в бомбосховищах вже п'ятий місяць живуть люди. "Ось, хотіли дітям привезти ігрову приставку, яку нам передали, але виявилося, що не можемо знайти до неї картриджі", – журиться по дорозі 24-річний волонтер Данило.
"У минулому житті" Данило був ведучим на святах, зараз він за кермом побитого дорогами і життям пікапа носиться з одного кінця Донецька в інший, доставляючи нужденним необхідні речі. "Ніхто ніколи не переконає мене, що я роблю щось не так, – каже хлопець. – Це честь – бути волонтером! Відчуття страху, звичайно, є, особливо якщо ти один в машині на трасі, а навколо ні душі. Але все проходить, і я займаюся цим і буду займатися. Ми, українці, милосердна і співчутлива нація – це видно по тому, як українці допомагають тим, кому зараз найважче".
![](https://cdn.segodnya.ua/images/main/icons-siri.png)
Дивіться ФОТОпроект: Донбас без зайвих слів
"Під землею спокійніше". Кінцевий пункт призначення так далекий від центру Донецька, що доводиться питати дорогу у випадкового перехожого. Над нами літають відгомони артилерійських залпів. Десь далеко йде бій, але нечисленні мешканці, що зустрілися нам по дорозі, і вухом не ведуть. Мовляв, далеко адже "бахає" ... Дах бомбосховища зливається з брудно-білим снігом, і його запросто можна не помітити.
Над бомбосховищем височіє старий стовп ЛЕП з надітими на поперечно прибиті дошки бляшаними пивними банками. "Це радіо", – підказує хлопчисько, що несподівано з'явився з найближчого замету. Хлопчиська звуть Артем, йому 12 років. У школу він не ходить. "Закрита школа, ми ж у "червоній зоні", – поблажливо пояснює Артем. Його батьки працюють на шахті, а сина на день відправляють у бомбосховище – там є люди, друзі та нагляд. "Ми цілий місяць восени, коли бабахало сильно, на морі жили, але стало холодно, і ми повернулися, живемо неподалік, – говорить Артем. – Батько сказав, що будемо якось самі виживати, і це все має колись закінчиться. Школу я не прогулюю – по інтернету вчуся. Правда, у мене його немає – ходжу до одного через дві вулиці, у нього інтернет є, і він мені каже, що задали. У підвалі мені не страшно, а чого боятися? Під землею зараз спокійніше, ніж на ній. Ми з пацанами один одному історії страшні любимо розповідати, коли темно, в "балду" граємо – це коли з літер слова складають. А сьогодні я взагалі вдома – хлопцям сюди "Мівіни" погризти приносив".
В ПІТЬМІ. Біля входу, що веде під землю, нас зустрічає 20-річна Аліна з крихітною донечкою на руках – найменшою мешканкою підземелля. У вересні їй виповнився рік. "Тут ми і відзначили день народження", – показує Аліна рукою в чорноту підвалу. "А як відзначили?" – "Та ніяк. Тортики тут пекти, чи що?".
У підвал спускаємося на дотик – вночі після обстрілу велика частина Петровського району залишилася без світла. Підсвічування телефону сором'язливо відключається – йому не під силу пробитися крізь непроглядну темряву. Два кроки, поворот наліво, і чийсь голос: "Зараз, зараз!". У темряві спалахує свічка. Одна, друга, третя...
Кілька діточок крутяться під ногами, дорослі розгублено стоять біля стіни. Це явно не те місце, куди б вони хотіли запросити гостей. На думку спадають лише кадри з військових фільмів: зима, бомбосховище, жінки з тривожними очима, тихі перелякані діти... З "тимчасового провалу" нас витягують голосу волонтерів та мешканців цього спокійного, але такого дивного будинку. Вони обговорюють минулу ніч – "вибухало жах як, прямо тут". "Вночі сюди, напевно, під сто чоловік прийшли, – каже донеччанка Олена. – І всі сусіди: з Кизильської, Феодосійської, Новомосковської, вулиці Тевосяна. Страшно ж усім". І точно – поруч з бомбосховищем, воткнувшісь в промерзли землю, стирчать залишки снаряда.
Волонтерам тут раді: ті привозять теплий одяг та обігрівачі. У бомбосховищі вже п'ятий місяць живуть звичайні люди, які тут почуваються спокійніше, ніж удома. Адже над їхніми будинками, а іноді і в будинках гуркочуть снаряди.
Цікавимося: "А скільки людей тут живе постійно?". "У першій кімнаті – десять, у другій – шість, є і третя кімната", – буденно перераховує Олена. Свічка осяває старе крісло, де сидить і витріщається на нас трирічна Віка. Далі біля стіни, здається, диван. Десь над стінами, як каже Олена, стоять стелажі з укладеними на них матрацами – на них сплять.
"Дні проходять однаково, – каже 13-річна Ліза, яка живе тут з мамою і бабусею. – Прокинулися, привели себе в порядок. Якщо відносно тихо, то можна збігати додому приготувати що-небудь поїсти і принести сюди. Якщо стріляють – то сидимо тут...". "Консерви з гуманітарної допомоги їмо", – додає бабуся Лізи.
"Ми позавчора пішли з мамою додому, так почався обстріл. Ми на підлогу впали і молитися почали, – Ліза говорить спокійно, дуже спокійно, як доросла людина, що потрапила у важкі обставини і постійно аналізує, що ж відбувається. – Від вибухової хвилі аж двері в будинок відкрилися. Страшно було, дуже страшно. Ми спати там не можемо – тут спимо".
Про те, де вони працюють, жителі бомбосховища говорять неохоче. Точніше, взагалі не говорять. "Не хочу, щоб хтось із колег дізнався про те, де нам доводиться жити, – пояснює жінка, що представилася Златою. – Соромно зізнатися. У мене на роботі все якось намагаються про війну не говорити, ніби як немає її, бо живуть в інших районах міста, там не так все чути. А у мене будинок щоночі трясеться. Чи не висипаюся, все з рук валиться. Забула, коли вже за собою доглядала. Одяг зносила, проходила всю осінь в одних черевиках, штанах і светрику. Зарплату нам частинами дають – по 100, 200 гривень, на неї особливо нічого не купиш. Діти поїхали. Кажуть: "Бери батька – приїжджай". А як і куди я приїду, якщо у чоловіка хворі ноги, і будинок не можна залишити – ми його 15 років будували!".
"Ми живемо тут з 11 липня. Прийшли, як тільки в Мар'їнці бої почалися, – неголосно розповідає Олена. – Нам допомагають сусіди по вулиці. Ось Валера з вулиці Кизильської пускає і в туалет, і помитися-попратися".
"ЗВИКЛИ ВЖЕ...". Навколо нас постійно шарудять дітлахи різного віку. На руках у бабусі сидить злегка сонний трирічний Ілля. "Ой, розбудили", – засмучено зітхаємо ми. "Ні, він не спав, іграшками грав на ліжку", – заспокоює нас бабуся. Незбагненно, як маленька дитина в темряві може спокійно грати. "Так звикли вже, – каже хтось із темряви. – На вулиці не нагулятися особливо, бо холодно. Ось вони і звикли тут грати тихесенько".
У бомбосховище заходить ще одна жителька, Лідія. "Сходила, подивилася на свій будинок: шибок немає, з дахом щось – чи то снарядом точно влучили, чи то осколок, – каже вона, обтрушуючись. – Поки тут буду". Лідії на вигляд років 50, насправді – трохи більше 40. Працювала маляром-штукатуром, але зараз без роботи. "Живу на те, що чоловік надсилає – він на заробітках за кордоном, – розповідає Лідія. – Рвався сюди, але я ледве вмовила його не приїжджати, сказала: що ми тут трястися удвох будемо? Краще нехай гроші заробляє, а мені одній легше сховатися, коли стріляти починають. Коли в серпні зовсім не під силу стало, бомбили мало не кожен день, я з підвалу разом з котом Шуркою не виходила. Але страшно ж одній – жах! У мене там хоч і тепло, світло, продукти є, а все одно страшно. Пам'ятаю, дві доби просиділа, потім виходжу – а в мене весь город скляною крихтою усипаний, всі шибки повилітали. Тільки вставила – і вчора знову залишилася без вікон. Кіт мій втік зі страху, але я думаю, прийде – він у мене розумний. Чоловік сказав: забивай вікна дошками і їдь, а я ось сюди приходжу, до людей. Ніби як недалеко від будинку і ніби як не так страшно. Піду посплю, адже цілу ніч очей не закривала". Лідія ховається в темряві.
"Спимо, звичайно, неспокійно, – зауважує ще одна мешканка бомбосховища Ольга. – І діти скрикують уві сні, і дорослі неспокійні". Біля бомбосховища шумлять хлопчаки років десяти. Грають у сніжки, бігають дивитися на снаряд, просто валяються в снігу. Їм би в теплий дім та чаю з варенням, щоб не застудилися, та мультфільми по телевізору... Але у них тут немає ні телевізора, ні варення.
Від'їжджаємо – назустріч їде аварійна машина електромереж, неподалік електрики відновлюють розірвані снарядами дроти. "Не забудьте, будь ласка, про людей в бомбосховищі – вони без світла вже добу сидять, а їм обігрівачі включити треба, там же діти", – плутано пояснюємо міцним хлопцям в спецодязі. "Ну що ви... Звичайно, не забудемо, ми всі розуміємо", – говорить один з них, решта дружно кивають. Ми їдемо далі, а в голові – старий диван у світлі свічок, сонний Ілля, який в темряві грає своїми солдатиками та машинками, та ігрова приставка, до якої треба терміново знайти картриджі. "Вже півроку волонтер, а все звикнути не можу до цих пір. Допомагати буду, скільки сил вистачить. Без нас їм не вижити", – говорить Данило.
Волонтери: "Пам'ятаєш першу жертву"
Хлопці із запорізького благодійного фонду "Храм" були одними з перших, хто став допомагати кримчанам. "Ми не маємо відношення до церкви, а тільки до християнських цінностей, – говорить директор фонду Ірина Дмитрів. – У зону бойових дій почали їздити в березні. Боронь Боже таким хвалитися, просто так склалося – у нас вже був досвід збору коштів на різні благодійні цілі. У мирний час ми шість років займалися проблемами усиновлення. Може, саме тому вже 8 березня у мене були гроші для вдови Сергія Кокуріна, який став першою жертвою конфлікту в Криму. Перша жертва завжди запам'ятовується. Це було поштовхом: ми зрозуміли, що зобов'язані і далі допомагати. Ми зідзвонювалися з Міноборони, щоб дізнатися, як допомогти. Благо, місцеві тоді допомагали нашим військовим з провізією. Коли почалася АТО, ми тут же відправили бійцям листи зі своїми номерами телефонів та GPS-навігатори. Незабаром зателефонували хлопці з 72-ї бригади. Тепер у нас добре налагоджений зв'язок з військовослужбовцями і людьми, які допомагають армії. Нещодавно жителі Києва передали дуже рідкісні кровоспинні препарати (близько $ 200 за ампулу). Ми їх віддали нашим кіборгам в Донецький аеропорт".
ПРО КОНКУРЕНЦІЮ. "Серед справжніх волонтерів немає конкуренції: ми часто ділимося один з одним досвідом, добре знаємо один одного, – каже Ірина. – Неважливо, хто більше зібрав допомоги і хто більшій кількості солдатів допоміг. Адже ми робимо одну спільну справу. Головна проблема – це координація дій, щоб все зібране було розподілено рівномірно серед військовослужбовців. Світ взагалі тісний. Пам'ятаю, ми привозили влітку в Амвросіївку допомогу хлопцям – вони в "зеленці" стояли, як раз "Гради" тоді били по нашим. Поспілкувалися, потім сфотографувалися з хлопцями, правда, вони в балаклавах були. Кілька місяців потому уже в Запоріжжі розвантажуємо продукти для переселенців. Під'їхала машина з хлопцями в камуфляжі – забрати речі і продукти на передову. Допомогли нам завантажити продукти. Я їх дякую і питаю: "Звідки ви?" – А вони: "Так ви ж до нас приїжджали, ми з вами в посадці фотографувалися!". Зробили фото вже без масок. Ми, волонтери, тоді осіб солдат не бачили, але вони нас запам'ятали".
В АТО. Тут раді навіть малюнкам
"Гроші віддавати – це ж не подвиг"
"Наші волонтери творять чудеса, а у мене все досить примітивно: якщо що прочитаю або почую, то допомагаю. Благо, є своя невелика фірма, – каже киянка Олена Волошина. – Під час революції їздила на Майдан, возила продукти, ліки, гроші. Після похорону "Небесної сотні" довго там не могла з'являтися, перейшла в соцмережу. Шукала в стрічці повідомлення з проханнями про допомогу і просто перераховувала гроші. Серед моїх знайомих, близьких і родичів є ті, хто воює. Ось їм допомагала в перевезення, пересилання, закупівлях. Під час Майдану віддала всі свої особисті заощадження – майже 80 000 грн. Тепер допомагаю по можливості. У середньому жертвую 2000-3000 гривень на тиждень. Більше не можу – треба зарплату працівникам платити. Я не дуже люблю на такі теми спілкуватися. Гроші віддавати – це не подвиг... Не в матеріальному сенс життя. Воно приходить і йде. Зараз я прийшла до висновку, що я егоїстка: допомагаю, тому що у мене досі залишилося почуття провини перед вбитими на Майдані хлопцями-героями. А з іншого боку, хто допоможе, якщо не ми?".
Олена Волошина
МИМОВОЛІ. "Ніколи не міг себе уявити в ролі волонтера, але життя вносить свої корективи, – говорить багатодітний батько, будівельник Андрій. – Один з моїх синів вирішив піти добровольцем в українську армію. Коли він перебував місяць в учебці і нас розділяли кілька сот кілометрів, я щотижня возив синові передачі – їжу та обмундирування. Те, що йому видали, на ньому просто висіло – він у мене щупленький. На форму і бронежилет збирали всім миром по соцмережах. Потім підрозділ сина передислокували під Маріуполь. Почали допомагати всім бійцям. На під'їздах до самої зоні бойових дій нашу колону зустрічали бійці і супроводжували до безпосереднього місця дислокації підрозділу. Найчастіше возимо хлопцям теплі речі та продукти. Нещодавно виявили, що знайомий блокпост порожній і неабияк пошкоджений снарядами. Вирушили далі самостійно, без конвою. Через час зустріли мого сина з товаришами. Виявляється, цей напрям під постійним обстрілом, і тільки Бог знає, як ми під цей обстріл не потрапили. Скоро знову поїдемо, вже озброївшись молитвою".
Як вирахувати псевдоволонтерів
На жаль, серед волонтерів теж трапляються нечесні люди. Є й шахраї, які користуються добродушністю громадян, які бажають допомогти біженцям з Донбасу чи бійцям, щоб набити власні кишені. Щоб не опинитися жертвою шахрайства, волонтери радять дотримуватися такі правила безпеки:
1. Ніколи не поспішайте. Перед тим як перерахувати гроші або передати речі, дізнайтеся про благодійний фонд (або волонтерську організацію) все, що зможете: скільки їм років, під егідою яких міжнародних фондів вони почали свою роботу (добре, якщо, наприклад, це буде Червоний Хрест). Ретельно вивчіть діяльність фонду. Як правило, багато волонтери перш займалися соціальною допомогою нужденним. Якщо волонтери раніше займалися підтримкою творчих проектів, то дуже уважно придивіться до їх діяльності;
2. Не соромтеся задавати питання. Наприклад, як і через кого передаються гроші або речі. Запитайте звітність – у кожного поважаючого себе волонтера є скани чеків, які відправляються людям, які жертвують гроші. Вся бухгалтерія повинна бути прозора, щоб в будь-який момент надати благодійникам будь-яку фінансову звітність. Якщо вам відповідають: "Бухгалтери зараз немає в офісі, а ключ від сейфа тільки в неї", прощайтеся і шукайте інших;
3. Вимагайте фотозвіти про виконану роботу. Волонтери не просто сидять в офісах, але і безпосередньо беруть участь у передачі допомоги на місцях призначення;
4. Перевіряйте контакти волонтерів у соцмережах. Волонтери, які займаються забезпеченням бійців, знають один одного, тому до всіх новачків ставтеся з побоюванням.
Фото: А.Уманець, "Сегодня"